Основи правознавства / Раденко Т. В., Раденко В. Б., Кравчина І. Б., Ліхачов Р. Б. – Х. : ФОП. – 2012. – 768 с.  
 Фрагмент

1.2. Теорія права
Тема 7. Право — особливий вид соціальних норм

1. Поняття та види соціальних норм.
2. Поняття та ознаки права.
3. Функції та принципи права. Соціальна цінність права.

1. Поняття та види соціальних норм

Соціальні норми — загальні правила поведінки, які поширюються на всі подібні випадки і на всіх суб’єктів.
Мета соціальних норм — регулювати поведінку людей.
Види соціальних норм:
1) за сферами суспільних відносин:
—	політичні: регулюють відносини між класами, націями, народностями; пов’язані з їх участю в боротьбі за державну владу та у її здійсненні, із взаєминами держави з іншими елементами політичної системи;
—	економічні: регулюють суспільні відносини, пов’язані з виробництвом, поділом і споживанням матеріальних благ;
—	організаційні: регламентують порядок утворення та функціонування державних і недержавних структур;
—	культурні: правила, що регулюють творчу, спортивну та іншу діяльність стосовно реалізації потреб індивіда;
—	естетичні: правила, пов’язані з уявленнями про красу людських вчинків;
2) за способом встановлення і забезпечення:
—	норми права — правила поведінки, що встановлюються чи санкціонуються державою з метою державно-владного впливу на суспільство;
—	норми моралі — правила поведінки, які склалися в суспільстві відповідно до уявлень людей про добро і зло, обов’язок, справедливість, що забезпечуються через внутрішнє переконання і засоби соціального впливу;
—	звичаї та традиції — правила поведінки, що сформувалися в суспільстві і стали обов’язковими в результаті багаторазового повторення протягом тривалого часу; здійснюються добровільно, а у разі їх порушення, до правопорушників застосовуються заходи громадського впливу;
—	корпоративні норми — правила поведінки, що встановлені в статутах (положеннях) та рішеннях об’єднань людей, для врегулювання відносин між їх членами;
—	релігійні норми — правила поведінки, що визначають порядок здійснення релігійних культів та засновуються на вірі в бога;
3) за способом вираження:
—	усні, що існують у свідомості суб’єктів і передаються з покоління в покоління;
—	письмові,  що існують у формі чітко визначеного документа.

2. Поняття та ознаки права
Право — система загальнообов’язкових, формально визначених правил поведінки, що встановлюються, гарантуються та охороняються державою з метою упорядкування суспільних відносин.
Ознаки права:
1. Встановлюється або санкціонується державою (єдиний різновид норм, які розробляються і встановлюються державою).
2. Система норм (право існує як система норм — загальних правил, моделей поведінки).
3. Загальнообов’язковість (норми права обов’язкові для всього населення, яке проживає на певній території).
4. Формальна визначеність (норми права втілені в конкретних правових актах).
5. Загальний характер (норми права розповсюджуються на всі однотипні випадки і суб’єктів).
6. Державне забезпечення (для дотримання норм права всіма членами суспільства держава використовує державний апарат примусу).
Відмінності права та інших соціальних норм

	Правові норми	Інші соціальні норми	
1	Встановлюються чи санкціонуються державою	Існують у додержавному суспільстві і не залежать від держави	
2	 Мають формально визначений характер	Існують в усній формі, а письмове закріплення не має документального характеру	
3	 Є загальнообов’язковими і виконуються незалежно від відношення до них з боку суб’єктів	Виконуються лише у випадку авторитетності норми для конкретного суб’єкта	
4	 Мають системний характер	Є просто сукупністю норм	
5	 Чітко визначають права та обов’язки суб’єктів	Права та обов’язки не визначені	
6 	 Охороняються державою шляхом застосування, у випадку їх порушення, одного з видів юридичної відповідальності	Охороняються суспільством шляхом застосування засобів громадського впливу	

Розрізняють:

Об’єктивне право — система загальнообов’язкових, формально визначених норм, які забезпечені державою і служать критерієм правомірної (дозволеної) і неправомірної (недозволеної) поведінки особи	Суб’єктивне право — це закріплені правом певні юридичні можливості особи. Це право на свою юридично можливу поведінку, право на звернення до держави за захистом своїх юридичних можливостей	

3. Функції та принципи права. Соціальна цінність права
Функції права — основні напрямки правового впливу на суспільні відносини.
Загальносоціальні функції	Юридичні функції	
1) Інформаційна — інформування учасників правовідносин про їх права, обов’язки і відповідальність.
2) Орієнтаційна — націлювання громадян на позитивні правові установки.
3) Виховна — виховання в членів суспільства поважного ставлення до правових норм	1) Регулятивна — упорядкування суспільних відносин шляхом закріплення в правових нормах корисного для людини і суспільства порядку, забезпечення активної поведінки суб’єктів права.
2) Охоронна — встановлення заходів юридичного захисту та юридичної відповідальності, порядку їх накладення
і здійснення	

Принципи права — це його основні засади, вихідні ідеї, що відображають суттєві положення права. 
Види принципів права:
1. Соціально-правові принципи відображують систему цінностей, що властиві суспільству і мають чи повинні мати правову форму виразу і забезпечення (домінування загальнолюдських цінностей над інтересами класів, націй і т. ін., єдність суспільних і особистих інтересів).
2. Спеціально-правові принципи узагальнюють засади формування та існування власне права як специфічного соціального явища. Поділяються на:
Загальноправові принципи:
1)	Принцип гуманізму — домінування у формуванні і функціонуванні правової системи невід’ємних природних прав і свобод людини.
2)	Принцип рівності громадян перед законом — усі громадяни незалежно від національної, статевої, релігійної та іншої належності, посадового стану мають рівні загальногромадянські права і обов’язки, несуть рівну відповідальність перед законом.
3)	Принцип демократизму — право, законодавство адекватно відображують волю народу, формуються через безпосередню і посередню форми демократії.
4)	Принцип законності — здійснення всіх правових форм діяльності держави, функціонування громадянського суспільства, громадян на основі і у відповідності з нормами права, природними правами і обов’язками людини.
5)	Принцип взаємної відповідальності держави і особи — не тільки особа відповідальна перед державою, але й держава перед особою. Вони пов’язані взаємними правами і обов’язками.
Міжгалузеві принципи — діють не в усіх галузях права, а в певних їх групах (принцип здійснення правосуддя тільки судом).
Галузеві принципи — притаманні окремим галузям права.
Принципи інститутів — їх дія обмежена предметом їх регулювання.

Соціальна цінність права
1. Право є регулятором суспільних відносин.
2. Право виступає як міра свободи та справедливості.
3. Право сприяє розвитку тих відносин, у яких зацікавлені як окремі індивіди, так і суспільство в цілому.

Основні поняття

Право — система загальнообов’язкових, формально визначених правил поведінки, що встановлюються, гарантуються та охороняються державою з метою упорядкування суспільних відносин.
Принципи права — це його основні засади, вихідні ідеї, що відображають суттєві положення права. 
Функції права — основні напрямки правового впливу на суспільні відносини.

САМОВЧИТЕЛЬ

7.1. Справедливу оплату праці, реальну участь народу в управлінні, високий рівень життя народу, можливість особи реалізувати свої потреби. Це забезпечує __________________________за допомогою ____________________.

7.2. Прочитайте твердження. Якщо ви з ним погоджуєтеся, дайте відповідь «так», якщо не погоджуєтеся — відповідь «ні».
Держава і право — це форми організації суспільного життя. ____.
Право — сукупність політичних інститутів. ____.
Держава і право приносять користь суспільству і кожному члену суспільства. ____.
Функції права — це загальні правила поведінки, які поширюються на всі подібні випадки і на всіх суб’єктів._____
Принципи права — це його основні засади, вихідні ідеї, що відображають суттєві положення права.______ 

7.3. З’ясуйте, правом чи мораллю будуть засуджені дії, наведені в таблиці. Поставте позначку у відповідній колонці.
№	Дії	Мораль	Право	
1	Палити в лісі
			
2	Рвати квіти в чужому саду
			
3	Напитися в гостях до положення різ
			
4	Не віддати товаришеві книгу
			
5	Взяти без дозволу велосипед знайомого			
6	Заздрити щастю інших
			
7	Не поступитися місцем вагітній жінці в трамваї
			
8	Відлупцювати чужу дитину за погану поведінку
			
9	Палити де завгодно
			
10	Будувати будинок де заманеться			

ПЕРЕВІР СЕБЕ

7.4. Закінчіть латинський вислів: «Oboedientia est legis essential», що в перекладі означає «Слухняність є сутність ______________.»
А права
Б закону
В життя
Г добра

7.5. Виберіть правильний варіант відповіді. 
Укажіть характерну ознаку моралі.
А	загальнообов’язковість
Б	формальна визначеність
В	санкціонування державою
Г	закріплення в свідомості людей

7.6. Виберіть правильний варіант відповіді. 
Назвіть нормативне поняття права.
А	Право — це те, що держава наказує вважати правом.
Б	Право — це сукупність правових відносин, що здійснюються в житті і в процесі яких постають й утверджуються правові норми.
В	Право — це сукупність норм, що, з одного боку, надають, а з другого боку, обмежують зовнішню свободу людей.
Г	Право — система ідей (понять) про загальнообов’язкові норми, права, обов’язки, заборони, природні умови їх виникнення та реалізації, порядок і форми захисту.

7.7. Укажіть дві юридичні функції права.
А	регулятивна
Б	охоронна
В	виховна
Г	ідеологічна

7.8. Укажіть дві загально соціальні функції права.
А	інформаційна
Б	охоронна
В	виховна
Г	ідеологічна

А в чем тут проблема?
7.9. Установіть відповідність між визначенням та відповідною назвою ознаки права.
1	використання державного примусу для дотримання норм права 
2	норми права розповсюджуються на всі однотипні випадки і суб’єктів
3	норми права втілені в конкретних правових актах
4	право існує як система норм

А	формальна визначеність
Б	системність
В	забезпеченість державою
Г	загальний характер
Д загальнообов’язковість

Тема 8. Система права

1. Поняття системи права. Правова система.
2. Норма права та її структура. Види правових норм.
3. Правовий інститут, підгалузь та галузь права.

1. Поняття системи права

Система права — сукупність норм права, яка характеризується єдністю, внутрішньою узгодженістю та поділом її на інститути й галузі права.
Поняття система права потрібно розуміти як внутрішню побудову права (структуру) та слід відрізняти від поняття правова система.
Поняття правова система — значно ширше, ніж поняття система права. Воно включає, окрім системи права, характеристики юридичної практики, правової ідеології, тобто всю сукупність правових явищ, які існують у суспільстві.
Залежно від цього виділяють такі правові сім’ї (типи): 
—	романо-германську (Італія, Франція, ФРН, Австрія, Швейцарія та ін.) — право чітко структуроване; основна форма — нормативно-правовий акт;
—	англосаксонську (Англія, Ірландія, США, Канада  та ін.) — джерелом права є судовий прецедент; відсутність поділу на публічне і приватне; норми права носять конкретно-казуїстичний характер; головну роль у правотворчості відіграють суди; панує доктрина верховенства права, 
—	релігійний тип: мусульманське право (Іран, Ірак, Пакистан та ін.), індуське право (Індія, Сінгапур, Бірма та ін.); іудейське (єврейське) право — домінування релігійних норм; джерелом права виступають священні книги; право не структуроване; у правовому регулюванні переважають зобов’язання;
—	традиційний тип (Китай, Японія, країни Африки, Мадагаскар) — провідним джерелом права є звичай; негативне ставлення до законодавства; ігнорування державних структур у процесі реалізації норм права; слабкий розвиток юридичної інфраструктури. 

2. Норма права та її структура. Види правових норм

Первинною ланкою системи права є норма права (нормативно-правове розпорядження) — загальнообов’язкове, формально визначене правило поведінки суб’єкта правовідносин, що містить державно-владне веління нормативного характеру; встановлюється, санкціонується і забезпечується державою для регулювання суспільних відносин.
Норма права має внутрішню структуру, що виражається в її внутрішньому розподілі на окремі елементи, пов’язані між собою:
гіпотеза — це частина норми права, що містить умови, обставини, з настанням яких можна або необхідно здійснювати правило, яке знаходиться в диспозиції;
диспозиція — це частина норми права, що містить суб’єктивні права і юридичні обов’язки, тобто безпосередньо самі правила поведінки;
санкція — це частина норми права, в якій подані юридичні наслідки виконання або невиконання правила поведінки, зафіксованого у диспозиції.
Класифікація правових норм — це розподіл норм на окремі групи за такими суттєвими ознаками, які визначають специфічну роль норми в регулюванні суспільних відносин.
1. Відповідно до ролі в регулюванні суспільних відносин правові норми класифікують:
Регулятивні норми — націлені на регулювання суспільних відносин шляхом визначення змісту прав та обов’язків суб’єктів. 
Залежно від того, як сформульовано варіант поведінки в диспозиції правової норми, регулятивні норми поділяються на:
Зобов’язальні норми встановлюють обов’язок особи здійснити певні дії.
Уповноважуючі норми надають особі право на свій розсуд здійснювати власні активні дії.
Заборонні норми містять заборону на певну поведінку, встановлюють обов’язок особи утримуватись від певних дій.
Охоронні норми — ті, що регламентують міру юридичної відповідальності, а також визначають спеціальні засоби державного захисту суб’єктивних прав. 
2. Відповідно до методу правового регулювання:
Імперативні — ті, що вміщують категоричні приписи (норма, що визначає цивільну дієздатність фізичної особи).
Диспозитивні — ті, що визначають варіанти поведінки або закінчуються словами: «якщо інше не встановлено законом».
3. Відповідно до галузей права розрізняють норми:
Конституційного права;
Цивільного права;
Адміністративного права; і т. д.
4. За сферою дії:
Загальні норми — ті, що поширюються на всю територію та на всіх суб’єктів.
Місцеві (відомчі) норми — ті, що поширюють дію на осіб, які знаходяться на певній території, чи на певну сферу суспільних відносин.
Локальні норми — ті, які діють у рамках конкретної державно-владної структури чи підприємства або установи (норми Статуту, правила внутрішнього розпорядку).
5. За характером:
Матеріальні норми — ті, що визначають зміст поведінки суб’єктів.
Процесуальні норми — ті, що визначають порядок реалізації матеріальних норм.

3. Правовий інститут, підгалузь та галузь права

Інститут права — це відносно відокремлений комплекс юридичних норм, що регулюють певний однорідний вид або групу суспільних відносин (інститут дарування, інститут договору, інститут купівлі-продажу тощо).
Галузеві інститути — утворюються нормами однієї галузі права; міжгалузеві — об’єднують норми, які належать до різних галузей права.
Підгалузь права — декілька однорідних інститутів права, що регулюють вузьку групу суспільних відносин (підгалузі цивільного права — авторське і винахідницьке право, фінансового — банківське право тощо).
Галузь права — сукупність правових норм, які регулюють якісно однорідні суспільні відносини. Галузі права:
1. Конституційне право — регулює основи суспільного і державного ладу.
2. Адміністративне право — регулює управлінські відносини.
3. Цивільне право — регулює сферу особистих майнових і немайнових відносин.
4. Трудове право — регулює трудові відносини між робітником і роботодавцем.
5. Земельне право — регулює відносини між державою і суб’єктами різних форм власності на землю.
6. Сімейне право — регулює шлюбно-сімейні відносини, питання опіки й піклування.
7. Кримінальне право — визначає коло суспільно небезпечних діянь і покарання за них.
8. Фінансове право — регулює відносини в процесі фінансової та бюджетної діяльності держави.
9. Екологічне право — встановлює засоби, форми і порядок охорони природного середовища.
10. Цивільно-процесуальне право — визначає порядок цивільного судочинства.
11. Кримінально-процесуальне право — регулює порядок провадження у кримінальних справах.
12. Кримінально-виконавче право — регулює відносини, що виникають у процесі реалізації кримінальних покарань.
Одна галузь від іншої відрізняється предметом і методом правового регулювання. 
Предмет правового регулювання — це визначена сфера суспільних відносин, яку врегульовує дана галузь. 
Метод правового регулювання — це сукупність прийомів, способів та засобів впливу права на визначену сферу суспільних відносин. 
Методи бувають:
—	імперативні, коли суб’єкти перебувають у підпорядкуванні і не є рівними за статусом (наприклад, в адміністративному праві);
—	диспозитивними, коли учасники відносин діють як рівні один одному суб’єкти.
Систему права поділяють на публічне і приватне.
Публічне право відображає загальнодержавні інтереси (конституційне, адміністративне, кримінальне тощо).
Приватне право відображає інтереси окремих осіб (цивільне, сімейне, трудове тощо).

Основні поняття
Галузь права — сукупність правових норм, які регулюють якісно однорідні суспільні відносини. 
Норма права — загальнообов’язкове, формально визначене правило поведінки суб’єкта правовідносин, що містить державно-владне веління нормативного характеру; встановлюється, санкціонується і забезпечується державою для регулювання суспільних відносин.
Система права — сукупність норм права, яка характеризується єдністю, внутрішньою узгодженістю та поділом її на інститути й галузі права.

САМОВЧИТЕЛЬ

8.1. Уважно прочитайте умови правової ситуації. Червоним кольором підкресліть у даній ситуації гіпотезу, синім — диспозицію, чорним — санкцію.
Банкір М. Ванін, керуючи автомобілем, проігнорував сигнал світлофора і, перетинаючи перехрестя, зіткнувся зі скутером. Громадянина М. Ваніна було притягнуто до відповідальності — відремонтувати скутер, сплатити за лікування скутериста, який дістав легких ушкоджень. М. Ваніна позбавили прав водія терміном на 1 рік.
8.2. Що в наведеному списку є зайвим?
Гіпотеза, кодифікація, диспозиція, санкція.
Відповідь обґрунтуйте._____________________________________________________
_________________________________________________________________________
8.3. До якої галузі права належать наведені правові норми.
1) Злочин визнається вчиненим на території України, якщо його було почато, продовжено, закінчено або припинено на території України.
2) Право громадян України на працю, — тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, — включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.
3) Шлюбний вік для жінки встановлюється у сімнадцять, а для чоловіка — у вісімнадцять років.
4) Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
5)	Адміністративній відповідальності підлягають особи, які досягли на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку.
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

ПЕРЕВІР СЕБЕ

8.4. Виберіть правильний варіант відповіді. 
Комплекс взаємопов’язаних і взаємодіючих чинних юридичних норм певної держави — це
А	джерело права
Б	система законодавства
В	система права
Г	структура системи права

8.5. Виберіть правильний варіант відповіді. 
Назвіть елемент норми права
А	модуль
Б	табу
В	гіпотеза
Г	санація

8.6. Виберіть два елементи системи права.
А	галузь законодавства
Б	правова норма
В	правовий звичай
Г	галузь права
Д	кодекс

8.7. Виберіть два види норм права за їхньою функціональною спрямованістю (або за функціями у правовому регулюванні). 
А	регулятивні
Б	охоронні
В	матеріальні
Г	відправні
Д	процесуальні

8.8. Установіть відповідність між предметом правового регулювання та відповідною галуззю права України.
1	відносини у сфері виконавчо-розпорядчої діяльності держави
2	закріплення основ державного і суспільного ладу, основ правового статусу особи, порядку формування та компетенції органів держави
3	визначення видів суспільно небезпечних діянь (злочинів) і покарань, що застосовуються до осіб, які їх вчинили
4	відносини, що виникають у процесі надходження та розподілу коштів державного бюджету
А	кримінальне право
Б	адміністративне право
В	цивільне право
Г	конституційне право
Д фінансове право

Тема 9. Правовідносини. Правосвідомість

1. Поняття та ознаки правовідносин. Види правовідносин.
2. Структура правовідносин.
3. Юридичні факти та їх види.
4. Основи правової свідомості й правової культури.

1. Поняття та ознаки правовідносин. Види правовідносин

Правовідносини — урегульовані нормами права суспільні відносини.
Ознаки правовідносин:
1. Належать до сфери ідеологічних відносин.
2. Це вольові відносини між суб’єктами, тобто виникають за їх волевиявленням.
3. Нерозривно пов’язані з нормами права, виникають на їх основі.
4. Суб’єкти правовідносин мають взаємпов’язані юридичні права й обов’язки, що закріплені у правових нормах.
5. Правовідносини гарантуються державою.
Отже, правовідносини — це специфічні вольові суспільні відносини, що виникають на основі відповідних норм права, учасники яких взаємопов’язані суб’єктивними правами та юридичними обов’язками.
Існуючі у суспільстві правовідносини, залежно від їх певних ознак, поділяються на декілька видів:

1. За функціональною спрямованістю норм права, на основі яких виникають правовідносини	а) регулятивні, в яких поведінка суб’єкта повністю відповідає приписам норм права, тобто є правомірною	
	б) охоронні — виникають із факту неправомірної поведінки суб’єктів як реакція держави на таку поведінку	
2. За рівнем індивідуалізації суб’єктів	а) відносні — в яких точно визначені права і обов’язки всіх учасників як уповноважених, так і зобов’язаних (покупець і продавець, наречений і наречена і т. ін.)	
	б) абсолютні — в яких визначена лише одна сторона — носій суб’єктивного права, а всі інші визнаються зобов’язаними не заважати здійсненню ним своїх прав (відносини власності, в яких точно визначений власник, а всі інші — зобов’язані не втручатися в його справи)	
3. За галузями норм права	Державно-правові, 
адміністративно-правові, 
кримінально-процесуальні і т. ін.	
4. За кількістю суб’єктів	а) прості, що відбуваються лише між двома суб’єктами	
	б) складні — між трьома і більше суб’єктами	
5. За розподілом прав і обов’язків між суб’єктами	а) односторонні, в яких кожна сторона має або лише права, або лише обов’язки	
	б) двосторонні, в яких кожна зі сторін має як права так і обов’язки	
6. За характером дій зобов’язаного суб’єкта	а) активні, в яких зобов’язаний суб’єкт мусить вчинити певні дії	
	б) пасивні, в яких він повинен утриматись від певних дій	
7. За волевиявленням сторін	а) договірні, для виникнення яких необхідне виявлення волі (згода) як уповноваженої, так і зобов’язаної сторони (договір найму)	
	б) управлінські, для виникнення яких досить бажання лише уповноваженої сторони (накладення адміністративного стягнення)	

2. Структура правовідносин

Під складом (структурою) правовідносин розуміють їх внутрішню будову, сукупність елементів, до яких належать зміст, суб’єкти та об’єкти правовідносин.
1. Суб’єкти (учасники) правовідносин:
—	фізичні особи: люди (громадяни України, іноземці, особи без громадянства);
—	юридичні особи: організації, які мають відокремлене майно, можуть від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, виконувати обов’язки, захищати свої права у суді та нести юридичну відповідальність за вчинені дії;
—	держава;
—	спільноти (трудовий колектив, нація тощо).
Суб’єкти правовідносин володіють правосуб’єктністю.
Правосуб’єктність — здатність бути носієм права і обов’язків, здійснювати їх від свого імені й нести юридичну відповідальність за свої вчинки. Розрізняють:
а) правоздатність — здатність мати права і обов’язки;
б) дієздатність — здатність набувати і здійснювати права та обов’язки;
в) деліктоздатність — здатність нести відповідальність за свої протиправні вчинки.
2. Об’єкти правовідносин — матеріальні або нематеріальні блага, заради яких люди вступають у правовідносини.
3. Зміст правовідносин умовно поділяється на юридичний та фактичний.
Юридичний зміст правовідносин — це зафіксовані у нормах права суб’єктивні права та юридичні обов’язки їх учасників. 
Суб’єктивне право розуміється як міра можливої поведінки, що належить уповноваженій особі для задоволення її інтересів та потреб і яка забезпечується відповідними юридичними обов’язками інших (зобов’язаних) осіб.
Юридичний обов’язок — це покладена на зобов’язану особу і забезпечена можливістю застосування засобів державного примусу міра необхідної поведінки, яку вона повинна здійснювати в інтересах уповноваженої особи. 
Фактичний зміст правовідносин — це реально здійснювані учасниками правовідносин дії, спрямовані на реалізацію їх суб’єктивних прав та юридичних обов’язків.

3. Юридичні факти та їх види

Юридичні факти — конкретні життєві обставини, з якими пов’язують виникнення, зміни чи припинення правовідносин.
За різними ознаками юридичні факти поділяються на такі видові групи:
1) За відношенням до волі суб’єктів:
а) події — відбуваються незалежно від волі суб’єктів (стихійне лихо);
б) дії — відбуваються по волі суб’єкта:
—	правомірні — відповідають вимогам норм права;
—	протиправні — не відповідають вимогам правових норм.
2) За юридичними наслідками:
а) правоутворюючі — на основі яких суб’єкти набувають певних прав та обов’язків (при досягненні певного віку — право брати участь у виборах депутатів);
б) правозмінюючі — що тягнуть за собою збільшення або зменшення обсягу певних прав чи обов’язків (присвоєння військового звання, підписання контракту);
в) правоприпиняючі — що ліквідують певні права і обов’язки, носієм яких суб’єкт був до виникнення цих фактів (розірвання шлюбу, звільнення з роботи).
Правомірні юридичні факти поділяються на:
а) юридичні акти — дії, що спеціально чиняться з метою виникнення певних юридичних наслідків (подача заяви про прийом на роботу);
б) юридично значущі вчинки — дії, що не мають на меті спричинення юридичних наслідків, але вони виникають в силу закону (знахідка скарбу).

4. Основи правової свідомості й правової культури

Правосвідомість — це форма суспільної свідомості, змістом якої є сукупність понять, ідей і принципів про сутність права та всіх пов’язаних із ним явищ.
Правосвідомість суспільства складається з двох елементів: правової ідеології і правової психології.
Правова ідеологія — це сукупність правових поглядів, які засновані на певному соціальному досвіді і наукових знаннях. 
Правова психологія — це сукупність правових почуттів, емоцій, оцінок, настрою, які домінують у суспільстві, виявляються у громадській думці.
Правова культура особистості — знання й усвідомлення права, а також діяльність у відповідності з ним.
Правова культура суспільства — рівень правосвідомості й правової активності суспільства, ступінь прогресивності юридичних норм і юридичної діяльності.
Структура правової культури суспільства:
1. Стан юридичної охорони та захисту прав і свобод людини і громадянина.
2. Ступінь здійснення принципу верховенства права.
3. Рівень правосвідомості суспільства.
4. Досконалість законодавства.
5. Стан законності в суспільстві.
6. Стан практичної роботи суду, прокуратури, інших правоохоронних органів.
Правовий нігілізм — недооцінка ролі права. 
Правовий ідеалізм — переоцінка ролі права.

Основні поняття

Правовідносини — це специфічні вольові суспільні відносини, що виникають на основі відповідних норм права, учасники яких взаємопов’язані суб’єктивними правами та юридичними обов’язками.
Правосвідомість — це форма суспільної свідомості, змістом якої є сукупність понять, ідей і принципів про сутність права та всіх пов’язаних із ним явищ.
Юридичні факти — конкретні життєві обставини, з якими пов’язують виникнення, зміни чи припинення правовідносин.

САМОВЧИТЕЛЬ

9.1. Виберіть правильний варіант відповіді.
Робінзону Крузо потрібно було почати виступати на захист своїх прав
А після висадки на острів
Б із появою П’ятниці
В після побудови хижі
Г після повернення додому
9.2. Приходько в громадському транспорті відмовився поступитися місцем бабусі, внаслідок чого став об’єктом негативної реакції з боку пасажирів автобуса. Чи вчинив Приходько правопорушення? Чи регулюються відносини, що виникли, правом? 

9.3. До яких видів юридичних фактів відносяться такі обставини? 
1) руйнування будинку Петренка в м. Лозова під час бурі
2) хуліганська поведінка Петрова в транспорті
3) перехід вулиці на зелене світло світлофора
4) подача Івановим заяви про прийом на роботу
5) знахідка скарбу

ПЕРЕВІР СЕБЕ

9.4. Виберіть правильний варіант відповіді. 
Назвіть елемент складу правовідносин.
А	правоздатність
Б	об’єкт правовідносин
В	суб’єктивна сторона
Г	дієздатність

9.5. Виберіть правильний варіант відповіді. 
Сукупність таких юридичних властивостей учасника суспільних відносин, як правоздатність, дієздатність, деліктоздатність, — це
А	юридичний факт
Б	суб’єктивне право
В	правосуб’єктність
Г	юридичний обов’язок

9.6. Укажіть два види фізичних осіб.
А	іноземний громадянин
Б	установа
В	апатрид
Г	підприємство

9.7. Укажіть два види юридичних осіб.
А	підприємство
Б	установа
В	апатрид
Г	біпатрид

Тема 10. Форми права. Джерела права

1. Поняття форми права. Джерело права.
2. Міжнародний договір. Стадії укладення міжнародного договору.

1. Поняття форми права. Джерело права

В юридичній літературі розрізняють поняття «форма права» і «джерело права».
Джерело права — поняття, що визначається трьома значеннями:
1.	Це джерело інформації щодо виникнення права та шляхів його розвитку. Саме таку роль відіграють літописи та інші історичні документи.
2.	Це джерело формування права в державному суспільстві. Саме таку роль відіграють об’єктивні умови життєдіяльності суспільства та інтереси і потреби в правовому регулюванні.
3.	Це джерело інформації населення щодо змісту прав та обов’язків, що встановлюються державою. Саме таку роль мають норми права.
Форма права — це зовнішній спосіб виразу правової норми, тобто певні правові документи, які вміщують правові приписи. 
Розрізняють такі форми права.
1. Правовий звичай — правило, яке увійшло у звичку народу, дотримання якого забезпечується державним примусом.
Основними ознаками звичаю є:
—	тривалість існування — звичай закріплює те, що складалося в результаті тривалої суспільної практики;
—	локальний характер — застосовується серед порівняно невеликих груп людей чи на порівняно невеликій території;
—	санкціонованість (визнання) державою.
Звичай — основна форма регулювання поведінки в додержавному суспільстві. Величезне значення як джерела права йому приділялося і при феодалізмі. 

Історія права.
У Середньовічній Європі відповідно до звичаю, який став нормою закону, злочинця могла врятувати дівчина, яка б побажала розстатися зі своєю цнотою на користь засудженого.

2. Релігійно-правова норма — акт-документ, що містить церковний канон або іншу релігійну норму, яка санкціонується державою для надання їй загальнообов’язкового значення і забезпечується нею. Релігійно-правова норма поширена в традиційно-релігійних правових системах (наприклад, у мусульманських країнах). 
3. Правовий прецедент (рrаесеdепs — попередній) — рішення судових, інших державних органів, яке приймається за зразок при розгляді всіх інших аналогічних справ.
Основними ознаками правового прецеденту є:
—	казустичність — прецедент завжди конкретний, наближений до фактичної ситуації, оскільки він виробляється на основі рішення конкретних, одиничних випадків, казусів;
—	множинність — наявність великої кількості прецедентів;
—	суперечливість — можуть по-різному вирішувати однакові питання;
—	гнучкість — існує можливість вибору одного варіанту вирішення справи з декількох.
Судовий прецедент — давнє джерело права. У даний час він застосовується лише в країнах англо-американської правової сім’ї (Великобританія, США, Австралія та ін.).

Історія права.
В Англії налічується 800 тис. судових прецедентів. Їх кількість постійно збільшується.

4. Нормативно-правовий акт — офіційний письмовий документ відповідного компетентного органу держави, який встановлює, змінює або припиняє дію норм права.

5. Нормативно-правовий договір — багатостороння угода, що містить норми права.
Основними ознаками нормативно-правового договору є:
—	він є результатом добровільного волевиявлення сторін;
—	це договір про правила поведінки.
Нормативні договори застосовуються в конституційному, цивільному, трудовому (колективний договір, який укладається на підприємстві між трудовим колективом і власником) та деяких інших галузях права.

Історія права. 
В Україні протягом 1995–1996 рр. діяв Конституційний договір між Верховною Радою та Президентом України, який врегульовував відносини між гілками влади на період до прийняття нової Конституції України.

6. Міжнародний-правовий акт — спільний акт-документ двох або кількох держав, що містить норми права про встановлення, зміну або припинення прав і обов’язків у різних відносинах між ними. 

2. Міжнародний договір. Стадії укладення міжнародного договору

Міжнародний договір (угода, пакт, конвенція, трактат, протокол, заключний акт та ін.) — угода двох або кількох держав про встановлення, зміну або припинення прав і обов’язків у різних відносинах між ними.
Об’єктом міжнародного договору можуть бути будь-які міжнародні відносини. 
Види міжнародних договорів:
За об’єктами регулювання:
—	політичні, економічні, науково-технічні та ін.
За кількістю учасників:
—	двосторонні та багатосторонні.
Залежно від того, які органи представляють державу в міжнародних відносинах:
—	міждержавні договори (укладаються на вищому рівні та від імені держави);
—	міжурядові (від імені уряду);
—	міжвідомчі (від імені міністерств та інших центральних органів виконавчої влади).
Стадії укладення міжнародного договору:
1. Договірна ініціатива — це пропозиція однієї чи декількох держав укласти міжнародний договір для врегулювання певних відносин між собою. 
2. З’ясування повноважень. Дії щодо укладання міжнародного договору виконують уповноважені на це особи. 
3. Підготовка та прийняття тексту договору. 
Існують дві форми прийняття тексту договору: 
1) підписання (в подальшому потребує підтвердження з боку компетентного органу відповідної держави або міжнародної організації);
2) парафування (встановлення автентичності тексту договору за допомогою ініціалів уповноважених осіб, які засвідчують, що узгоджений текст договору є остаточним). 
4. Висловлення згоди на обов’язковість договору. 
Способи висловлення згоди на обов’язковість договору: 
1) підписання договору (може одночасно бути й формою прийняття тексту договору, і формою висловлення згоди на його обов’язковість); 
2) обмін документами, з яких складається договір (спрощена процедура його укладання);
3) ратифікація — це остаточне затвердження договору одним із вищих органів держави відповідно до процедури, передбаченої національним законодавством;
4) прийняття та затвердження — спрощена процедура виявлення згоди на обов’язковість договору;
5) приєднання до нього або в будь-який інший спосіб, про який домовились сторони.
5. Офіційне опублікування міжнародних договорів здійснюється на міжнародному та державному рівнях. 
Договір може припинятися за різних обставин: 
—	через закінчення його дії;
—	денонсацію — припинення міжнародного договору на умовах, передбачених самим договором;
—	порушення його виконання тощо.

Основні поняття
Міжнародний договір — угода двох або кількох держав про встановлення, зміну або припинення прав і обов’язків у різних відносинах між ними.
Правовий звичай — правило, яке увійшло у звичку народу, дотримання якого забезпечується державним примусом.
Правовий прецедент — рішення судових, інших державних органів, яке приймається за зразок при розгляді всіх інших аналогічних справ.

САМОВЧИТЕЛЬ

10.1.__________________________________ — остаточне затвердження договору одним із вищих органів держави відповідно до процедури, передбаченої національним законодавством. (Вставте пропущене визначення).

10.2. Укажіть, які позитивні та негативні риси має, на вашу думку, правовий звичай та правовий прецедент як форми права.

10.3. Запишіть літери, що позначають відповіді, в яких правильно вказані форми права в Україні.
А	указ Президента України
Б	дисертація на здобуття вченого ступеня доктора юридичних наук
В	Конституція України
Г	інтерв’ю Голови Верховної Ради України
Д	підручник «Кримінальне право України»
Е	постанова Верховної Ради
Є	постанова Кабінету Міністрів України
Ж	рішення з’їзду Народного Руху України

ПЕРЕВІР СЕБЕ

10.4. Виберіть правильний варіант відповіді.
Що з наведеного є основними джерелами права?
А 2, 4, 8, 9
Б 3, 6, 7, 9
В 2, 5, 6, 7
Г 4, 5, 7, 9
1) правовий нігілізм	
2) Верховна Рада
3) нормативно-правовий акт
4) політична норма
5) договір про наміри
6) правовий прецедент
7) нормативно-правовий договір
8) правовий ідеалізм
9) правовий звичай
10.5. Виберіть правильний варіант відповіді.
Які з названих джерел права не використовуються в Україні?
А	нормативно-правовий акт
Б	правовий звичай
В	правовий прецедент
Г	нормативно-правовий договір

10.6. Укажіть два правові документи, що є нормативно-правовими договорами.
А	договір купівлі-продажу
Б	трудовий договір
В	міжнародний договір
Г	колективний договір

10.7. Укажіть два звичаї, що є правовими, тобто джерелами права.
А	вітатися зі знайомими людьми
Б	Президент України приймає присягу на Пересопницькому Євангелії
В	звичаї ділового обороту, які регулюють цивільно-правові відносини
Г	звичай одружуватися

ПЕРЕДЕЛАЛА ПОЛНОСТЬЮ
10.8. Установіть відповідність між поняттями та їх визначеннями.
1. Правовий прецедент.
2. Форма права.
3. Нормативно-правовий договір.
4. Релігійно-правова норма

А	акт-документ, що містить церковний канон або іншу релігійну норму, яка санкціонується державою
Б	багатостороння угода, що містить норми права
В	зовнішній спосіб виразу правової норми
Г	рішення судових, інших державних органів, яке приймається за зразок при розгляді всіх інших аналогічних справ
Д	офіційний письмовий документ відповідного компетентного органу держави, який встановлює, змінює або припиняє дію норм права.
ПРАВИЛЬНА ВІДПОВІДЬ: 1 – Г, 2 – В, 3 – Б, 4 – А.

10.9. Установіть хронологічну послідовність окремих стадій укладання міжнародного договору.
А	висловлення згоди на обов’язковість договору
Б	офіційне опублікування
В	з’ясування повноважень
Г	договірна ініціатива

Тема 11. Право і закон

1.	Поняття законодавства. Право і законодавство.
2.	Система законодавства.
3.	Поняття та види правових актів.
4.	Закон: поняття, ознаки та види.
5.	Підзаконні нормативно-правові акти: поняття та види.
6.	Дія нормативних актів.

1. Поняття законодавства. Право і законодавство

Термін «законодавство» у вузькому значенні — це сукупність законів (у тому числі конституції та кодексів), виданих парламентом або прийнятих на референдумі, а у широкому значенні — це сукупність усіх нормативно-правових актів, прийнятих усіма правотворчими органами, незалежно від їх рівня.
Право не існує поза законодавством. Право має первинний характер по відношенню до законодавства. Право є системою норм, встановлених і підтримуваних державою, а закон визначає спосіб закріплення і формального вираження цих норм.

Співвідношення права та закону
Критерії 
порівняння	Право	Закон	
Співвідносяться як
	зміст	форма	
За структурними 
елементами
	первинним елементом системи права є норма, яка складається з гіпотези, диспозиції і санкції	первинним елементом системи законодавства є стаття нормативно-правового акту
	
За змістом
	містить усі три структурні елементи правової норми: гіпотезу, диспозицію і санкцію
	стаття нормативно-правового акту не завжди містить усі три структурні елементи правової норми;
один нормативно-правовий акт може регулювати різні за своїм змістом види суспільних відносин, включаючи норми декількох галузей права	
На формування і розвиток впливають	насамперед об’єктивні чинники
	насамперед суб’єктивні чинники	

2. Система законодавства

Система законодавства — це всі впорядковані нормативно-правові акти окремої держави. 
Структура системи законодавства — це внутрішня організація системи нормативно-правових актів, яка виражається в їх єдності, об’єктивності, визначеності, а також у розподілі законів і підзаконних нормативно-правових актів за галузями.
Система законодавства характеризується за трьома рівнями:
1. Вертикальна (ієрархічна) структура законодавства характеризується розміщенням нормативних актів у залежності від їх юридичної сили.
Конституція

Конституційні закони

Підзаконні нормативні акти

2. Горизонтальна (галузева) структура законодавства характеризує співвідношення нормативних актів за предметом регулювання: цивільне законодавство, кримінальне законодавство та ін.
3. Державно-організаційна структура законодавства характеризує співвідношення нормативних актів у залежності від особливостей форми державного устрою: законодавство федеральне і законодавство суб’єктів федерації. 
Систему законодавства складають:
1) галузь законодавства — це сукупність нормативно-правових актів, які регулюють однотипні суспільні відносини. Галузі законодавства збігаються в деяких випадках із галузями права (цивільне, кримінальне право), в інших — з підгалузями права (банківське, авторське право) чи міжгалузевими комплексами (морське законодавство, сільськогосподарське законодавство);
2) інститут законодавства — це сукупність нормативно-правових актів, які регулюють один вид суспільних відносин. 
В основі системи законодавства лежить нормативний акт, який містить нормативні приписи. 
Нормативний припис — це вимога, що висувається до суб’єктів права в тексті нормативно-правового акта. Індивідуальний припис — це вимога, що адресована певним суб’єктам і призначена для вирішення конкретних юридичних справ, засвідчення тих чи інших фактів.

3. Поняття та види правових актів

Правовий акт — акт-волевиявлення (рішення) уповноваженого суб’єкта права, що регулює суспільні відносини за допомогою встановлення (зміни, скасування, зміни сфери дії) правових норм, а також визначення (зміни, припинення) на основі цих норм прав і обов’язків учасників конкретних правовідносин, міри відповідальності конкретних осіб за скоєне ними правопорушення.
Ознаки правового акту:
1)	виражає волю (волевиявлення) уповноваженого суб’єкта права;
2)	має офіційний характер, обов’язковий для виконання;
3)	спрямований на регулювання суспільних відносин;
4)	встановлює правові норми, а також конкретні правовідносини;
5)	може бути актом-документом, зміст якого фіксується у встановленій законом документальній формі, і актом-дією, за допомогою якого виникає юридичний результат (встановлення правових норм, їх застосування і т. д.);
6)	становить юридичний факт, що спричиняє певні правові наслідки.
Види правових актів:
—	нормативні, що регулюють певну сферу суспільних відносин і є загальнообов’язковими;
—	індивідуальні (ненормативні), що породжують права і обов’язки лише у тих конкретних суб’єктів, яким вони адресовані, у конкретному випадку;
У залежності від юридичної сили нормативно-правові акти поділяють на:
1) закони;
2) підзаконні акти.

4. Закон: поняття, ознаки та види
Право не існує поза законодавством.
Право має первинний характер по відношенню до законодавства.
Право є системою норм, встановлених і підтримуваних державою, а закон визначає спосіб закріплення і формального вираження цих норм.
Закон — це нормативний правовий акт вищої юридичної сили, який приймається в особливому порядку вищим представницьким органом держави або референдумом і який визначає відправні засади правового регулювання найважливіших суспільних відносин.
Ознаки закону:
— приймається тільки парламентом (органом законодавчої влади) або референдумом (безпосередньо народом);
— має вищу юридичну силу;
— містить первинні юридичні норми, є базою поточної правотворчості;
— регулює ключові суспільні відносини;
— приймається в особливому порядку:
1. Законодавча ініціатива.
2. Підготовка проекту закону.
3. Розгляд і обговорення проекту закону.
4. Прийняття закону.
5. Опублікування закону і введення його в дію.
Види законів:
1) За юридичною силою: 
Конституції; 
конституційні закони — закони, що вносять зміни й доповнення до Конституції або скасовують її окремі норми;
поточні — закони, що регулюють певну сферу суспільних відносин і мають широке коло дії.
2) За зовнішньою формою: кодифіковані, поточні.
3) За обсягом дії: загальної дії, спеціальної дії, виняткової дії.
4) За часом дії: постійні, тимчасові.

Історія права.
«Суддя — це розмовляючий закон, а закон — мовчазний суддя». (Цицерон)

Конституція (від лат. сonstitutio — устрій, встановлення) — основний закон, який регламентує основи суспільного, політичного, економічного життя суспільства, права і свободи громадян, втілює принцип верховенства права і має найвищу юридичну силу порівняно з іншими законами.

Історія права.
Станом на 2011 рік: Американській конституції — 224; Норвезькій — 197; Бельгійській — 17; Українській — 15 років.

Види конституцій:
—	За юридичною формою:
1) писані — єдиний нормативний акт або кілька актів, перелік яких чітко визначений;
2) неписані складаються з кількох законів, що мають самостійне значення і прийняті в різний час і в різному порядку.
Історія права.
Неписані конституції мають Велика Британія, Нова Зеландія, Ізраїль.
—	За порядком прийняття, зміни та відміни:
1) гнучкі, що приймаються, змінюються та відміняються в порядку, передбаченому для всіх інших законів;
2) жорсткі, що приймаються, змінюються та відміняються в порядку, суттєво ускладненому порівняно з усіма іншими законами.
—	За формою державного устрою:
1) федеративні (Росія, США, ФРН, Індія та ін.);
2) унітарні (Україна, Франція, Білорусь, Болгарія, Словенія, Чехія та ін.).
—	За терміном дії:
1) постійні — не передбачають певного терміну дії;
2) тимчасові — приймаються на обмежений строк або до настання певних подій (до прийняття нової конституції).

5. Підзаконні нормативно-правові акти: поняття та види

Підзаконний нормативний акт — це документ компетентного органу держави, що прийнятий на основі, у відповідності і на виконання закону.
Ознаки:
1) приймається державою в рамках повноважень її органів;
2) приймається на основі та на виконання закону;
3) приймається у відповідності до закону, тобто не може йому протирічити;
4) має спрощений порядок відміни.
У залежності від юридичної сили підзаконні акти поділяють на:
1. Загальні — ті, що приймаються органами загальної компетенції та поширюються на території всієї держави (Постанови ВР, Постанови ВР Республіки Крим, Укази Президента, Постанови, Рішення та Накази Уряду).
2. Відомчі акти — документи, які приймаються центральної виконавчої влади та регламентують відносини в певній сфері життєдіяльності суспільства (акти міністерств, відомств та державних комітетів).
3. Місцеві акти — документи, які приймаються місцевими органами управління та поширюються на територію адміністративної одиниці (акти державних адміністрацій).
4. Локальні акти — документи, які приймаються адміністрацією підприємств, установ та організацій і регламентують порядок діяльності цих структур (правила внутрішнього розпорядку, статути).

6. Дія нормативних актів

Дія нормативно-правових актів — це їхній фактичний вплив на суспільні відносини. 
Дія нормативно-правового акту обмежена трьома параметрами: 
1) дією у часі, тобто терміном дії, або часом, протягом якого нормативно-правовий акт має юридичну силу; 
2) простором, на який розповсюджується дія нормативно-правового акту; 
3) колом осіб, які підпадають під дію нормативно-правового акту.
Дія нормативно-правового акту у часі обмежена моментом набрання ним юридичної сили та моментом втрати останньої. 
Нормативно-правові акти починають діяти: 
а) з часу, що зазначений у самому нормативно-правовому акті чи спеціально прийнятому акті; 
б) після 10 днів від моменту його опублікування; 
в) якщо нормативно-правовий акт не публікується, то з моменту одержання його виконавцями.
Нормативно-правові акти втрачають чинність, якщо: 
а) закінчення терміну, на який видавався акт; 
б) відміни даного нормативно-правового акту іншим; 
в) зміни обставин, для врегулювання яких був призначений нормативно-правовий акт.
Дія нормативно-правових актів у часі є: 
пряма, тобто він поширюється на всі факти, які виникли після набуття ним чинності; 
зворотна дія, яка має місце тоді, коли нормативно-правовий акт поширюється на факти, які виникли до набуття ним чинності.
Загальне правило: Нормативно-правовий акт зворотної сили не має. 
Виняток: якщо акт, прийнятий після скоєння правопорушення, пом’якшує чи звільняє від юридичної відповідальності, то він має зворотну силу, а якщо встановлює чи обтяжує, то такий акт зворотної сили не має.
Дія нормативно-правового акту у просторі — це поширення його впливу на певну територію, державу в цілому чи певний регіон.
Дія нормативно-правового акту за колом осіб — це поширення його на всіх осіб, що перебувають на певній території. Винятком вважаються окремі іноземні громадяни, які мають імунітет від юрисдикції держави перебування. Це окремі дипломатичні та консульські працівники, щодо яких питання про юридичну відповідальність вирішується на підставі міжнародних угод.

Основні поняття

Закон — це нормативний правовий акт вищої юридичної сили, який приймається в особливому порядку вищим представницьким органом держави або референдумом і визначає відправні засади правового регулювання найважливіших суспільних відносин.
Конституція — основний закон, який регламентує основи суспільного, політичного, економічного життя суспільства, права і свободи громадян, втілює принцип верховенства права і має найвищу юридичну силу порівняно з іншими законами.
Система законодавства — це всі впорядковані нормативно-правові акти окремої держави. 

САМОВЧИТЕЛЬ

11.1. За ст. 93 Конституції України визначте, хто має право законодавчої ініціативи. _______________________________________________________________________________
__________________________________________________________________________	11.2. За ст. 92 Конституції України визначте виключну сферу дії законів України.________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
11.3. За ст. 106 Конституції України визначте законотворчі компетенції Президента України.______________________________________________________________________
_________________________________________________________________________

ПЕРЕВІР СЕБЕ

11.4. Виберіть правильний варіант відповіді. 
За юридичною силою нормативно-правові акти поділяються на 
А	тимчасові та постійні
Б	загальні та локальні
В	закони та підзаконні
Г	не поділяються взагалі

11.5.	Виберіть правильний варіант відповіді.
Які з названих нормативно-правових актів є локальними?
А	закони
Б	укази Президента
В	нормативні накази керівників підприємств
Г	постанови уряду

11.6. Укажіть дві підстави припинення дії нормативних актів.
А	закінчення терміна, на який вони були прийняті
Б	зміна обставин, на які вони були розраховані
В	невідповідність його Конституції
Г	невідповідність його законам

11.7. Укажіть два індивідуальні правові акти. ПРАВИЛЬНА ЛИ ТАКАЯ ФОРМУЛИРОВКА? У МЕНЯ СОМНЕНИЯ
А	рішення Мукачівської міської ради про виділення земельної ділянки для спорудження житлового будинку
Б	Сімейний кодекс України
В	Указ Президента України «Про нагородження громадянина М. орденом «За заслуги»
Г	рішення Одеської міської ради «Про порядок надання земельних ділянок у користування»

11.8. Розташуйте подані документи в порядку зростання юридичної сили.
А	укази Президента України
Б	наказ ректора навчального закладу
В	постанова Кабінету Міністрів України
Г	рішення облдержадміністрації

11.9. Установіть хронологічну послідовність окремих етапів законодавчого процесу.
А	законопроект
Б	законодавча ініціатива
В	оприлюднення закону
Г	прийняття закону
.
Тема 12. Правотворення. Систематизація законодавства

1. Поняття та етапи правотворчості.
2. Поняття та форми реалізації права.
3. Поняття та особливості правозастосування.
4. Поняття та способи тлумачення правових норм.
5. Систематизація нормативно-правових актів.

1. Поняття та етапи правотворчості

Правотворчість — це правова форма діяльності держави та уповноважених організацій з прийняття, зміни, призупинення дії і скасування юридичних норм.
Ознаки правотворчості: 
1)	це активна, творча, постадійна діяльність уповноважених суб’єктів; 
2)	суб’єктами правотворчості виступають державні органи, уповноважені недержавні структури (органи місцевого самоврядування, профспілки і т. п.), а також народ при прийнятті нормативно-правових актів шляхом референдуму; 
3)	правотворча діяльність здійснюється у межах встановлених процесуальних норм (процедур), що містяться в Конституції України, регламентах, статутах тощо; 
4)	змістом правотворчості є прийняття нових норм права, скасування або удосконалення чинних правових норм.
Етапи правотворчої діяльності:
І етап. Формування державної волі (підготовка проекту). 
Він поділяється на такі стадії: 
1)	З’ясування суспільної потреби у правовому регулюванні певної сфери суспільних відносин, визначення виду правового акта та суб’єкта його прийняття.
2)	Прийняття рішення про підготовку нормативно-правового акта.
3)	Розгляд і обговорення проекту.
4)	Створення остаточного варіанта проекту нормативного акта.
II етап. Безпосереднє прийняття нормативно-правового акту відповідним суб’єктом правотворчої діяльності.
1)	Внесення у офіційному порядку проекту на розгляд відповідного правотворчого органу.
2)	Обговорення проекту.
3)	Прийняття нормативно-правового акта і процедура його підписання.
III етап. Набрання нормативно-правовим актом чинності через опублікування чи доведення до виконавців у інший спосіб.

2. Поняття та форми реалізації права

Реалізація норм права — це втілення положень правових норм у фактичній поведінці (діяльності) суб’єктів права. Реалізація норм права — це складний процес, в якому беруть участь не тільки носії суб’єктивних прав і юридичних обов’язків, але і держава в особі різних державних органів: правотворчих, правозастосовних, правоохоронних.
За способами правового регулювання (дозволи, заборони, зобов’язання) розрізняють такі форми реалізації:
1. Додержання норм права — суб’єкт утримується від порушення заборон, які містяться у тих чи інших правових нормах. Характерна риса даної форми — пасивна поведінка суб’єктів: вони не чинять дій, що заборонені нормами права, і таким чином виконують правові заборони  (наприклад, не порушення правил дорожнього руху). 
2. Виконання норм права — дії суб’єктів щодо здійснення зобов’язуючого припису права. Особливою рисою виконання норм права є активна поведінка суб’єктів: вони чинять дії, відповідно до юридичних норм, тобто виконують покладені на них активні обов’язки (батьки утримують неповнолітніх дітей і забезпечують їм певний рівень освіти).
3. Використання норм права — здійснення суб’єктами повноважень, наданих їм нормами права. Суб’єкт сам вирішує, використовувати чи утримуватися від використання суб’єктивного права, що йому належить (використання права на здобуття освіти).

3. Поняття та особливості правозастосування

Застосування норм права — це владна діяльність компетентних державних органів, їх посадових осіб та інших суб’єктів щодо прийняття індивідуальних правових приписів із метою вирішення конкретної справи.
У процесі застосування норм права уповноважений орган за допомогою індивідуальних актів вирішує два завдання:
1)	організації виконання приписів норм права, їх позитивного виконання;
2)	забезпечення відповідної реакції на порушення або неналежне виконання норм права.
Ознаки правозастосування:
1)	це діяльність, яка здійснюється лише відповідними державними органами чи за їх делегуванням громадськими структурами;
2)	застосуванню норм права притаманний державно-владний характер;
3)	застосування норм права завжди має активний творчий характер;
4)	правозастосування здійснюється у певних процесуальних формах;
5)	процес застосування норм права завершується виданням правозастосовного акта, в якому фіксуються індивідуально-конкретні правові приписи.
Правозастосовний акт — це індивідуально-конкретний, державно-владний припис, винесений відповідним органом унаслідок вирішення юридичної справи.
Ознаки правозастосовного акту:
—	приймається лише державними органами в результаті здійснення правозастосовчої діяльності;
—	націлений на юридичну фіксацію та визнання певних фактів з точки зору їх правомірності чи протиправності;
—	має державно-владний характер і є обов’язковим для чітко визначених суб’єктів;
—	має чітко визначену форму та атрибути;
—	розрахований на однократне застосування;
—	породжує певні юридичні наслідки для визначених суб’єктів.

4. Поняття та способи тлумачення правових норм

Недосконалість нормативних актів передбачає необхідність їх тлумачення.
Тлумачення — діяльність органів держави, посадових та фізичних осіб, що здійснюється з метою уяснення та пояснення змісту правової норми. Уяснення змісту відбувається суб’єктом (для себе), а пояснення — для інших.
Значення тлумачення:
1)	Сприяє правильній реалізації правових приписів усіма суб’єктами права.
2)	Сприяє забезпеченню принципу законності, бо забезпечує єдине розуміння та застосування норми.
3)	Дає можливість ліквідувати неточності в законодавстві.
4)	Дає можливість заповнити прогалин в праві.
Розрізняють офіційне та неофіційне тлумачення.
Офіційне тлумачення дається компетентним органом чи посадовою особою на підставі службового обов’язку і має юридично значимі наслідки. У результаті офіційного тлумачення можуть створюватися юридичні документи, які називаються актами тлумачення. Такі акти нових норм не створюють. Вони служать своєрідним додатком до того нормативного акту, норми якого тлумачать.
Неофіційне тлумачення — це таке роз’яснення норм права, яке дається неуповноваженим суб’єктом, а тому позбавлене юридичної сили і не має юридичних наслідків. Його поділяють на доктринальне, компетентне та буденне. 
Неофіційне доктринальне тлумачення — це наукове роз’яснення правових актів, змісту і цілей правових норм, яке міститься в теоретичних планах, науковому аналізі права в монографіях учених, науково-практичних коментарях.
Компетентне (професійне) тлумачення дається професійними юристами (наприклад, адвокатами).
Буденне тлумачення дають усі інші люди, які виражають свої уявлення про право, що базуються на їх світогляді та загальній ерудиції.
Способи тлумачення — це система прийомів мислення та діяльності, що використовується для визначення змісту правової норми.
Основними способами тлумачення є:
Граматичний — уяснення змісту норми шляхом аналізу її словесного формулювання. Цей спосіб характеризує значення слів, їх взаємозв’язки та значення граматичних знаків.
Систематичний, що являє собою пояснення змісту норми шляхом встановлення її зв’язку з іншими нормами в системі права. Норма, що найбільш пов’язана з тією, що тлумачиться, визначається як засіб встановлення її змісту.
Логічний — надає можливість визначити зміст норми як логічно завершеного явища за допомогою таких прийомів як абстрагування, аналогія, логічне перетворення та арґументи від протилежного.
Історичний — визначає зміст норми через характеристику конкретних історичних умов її прийняття.
Спеціально-юридичний — надає можливість визначити зміст спеціальних юридичних термінів та правової техніки.
Функціональний — визначає зміст припису через аналіз факторів та умов, у яких функціонує норма, а також факторів, що впливають на її зміст.

5. Систематизація нормативно-правових актів

Нормативно-правові акти — це письмові документи, видані уповноваженими на те суб’єктами права з метою встановлення, зміни чи скасування юридичних норм.
Індивідуально-правові акти — документи, видані на основі певних нормативно-правових актів задля вирішення конкретної справи (нагорода, помилування тощо). Не мають загальнообов’язкового характеру і розраховані на одноразове використання.
Систематизація нормативно-правових актів — це упорядкування чинних нормативних актів, приведення юридичних норм в єдину узгоджену систему з метою усунення суперечностей між ними, забезпечення доступності законодавства для всіх суб’єктів права.
Види систематизації:
1. Інкорпорація — це форма систематизації, коли кілька нормативних актів об’єднуються в один збірник без зміни їх змісту.
Інкорпорація існує у двох різновидах:
1) Офіційна — упорядкування системи нормативних актів шляхом видання компетентними органами держави збірників діючих актів. У текст збірника вносяться офіційні зміни та виключаються з нього статті, що втратили чинність. 
Різновиди офіційної інкорпорації:
Хронологічна — упорядкування актів за часом їх видання (Відомості Верховної Ради України, Зібрання Постанов Уряду, Бюлетень нормативних актів міністерств та відомств);
Тематична — поєднання нормативних актів за сферою державної діяльності чи певною тематикою (Збірник нормативних актів Мінфіну щодо оподаткування).
2) Неофіційна інкорпорація здійснюється різноманітними організаціями, органами та способами і має довідково-інформаційний характер. Вона проводиться за ініціативою вказаних суб’єктів без спеціального доручення правотворчого органу.
2. Консолідація — це форма систематизації, метою якої є об’єднання кількох нормативно-правових актів, що регулюють однорідну сферу суспільних відносин в один нормативно-правовий акт без суттєвих змін його змісту.
3. Кодифікація — це форма систематизації, коли кілька нормативних актів, що мають спільний предмет регулювання, переробляються, узгоджуються, об’єднуються в один нормативно-правовий акт.
У результаті кодифікації створюються наступні акти:
Кодекс — кодифікований акт, який забезпечує детальне правове регулювання певної сфери суспільних відносин і має структурний розподіл на частини, розділи, підрозділи, статті, що певною мірою відображають зміст тієї чи іншої галузі права. У сучасному законодавстві України існують: Кримінальний кодекс, Кодекс про адміністративні правопорушення, Сімейний кодекс, Кримінально-процесуальний кодекс, Земельний кодекс, Водний кодекс тощо.
Статути, положення — кодифіковані акти, в яких визначається статус певного виду державних організацій та органів.
Розрізняють наступні різновиди кодифікації:
Галузева, що характеризується упорядкуванням норм виключно однієї галузі (КЗПП).
Міжгалузева, що систематизує норми двох і більше галузей (Повітряний кодекс).
Загальна, що надає можливість впорядкувати норми, що регламентують однотипні відносини (Конституція).
Кодифікація завжди має офіційний характер.

Основні поняття

Правотворчість — це правова форма діяльності держави та уповноважених організацій з прийняття, зміни, призупинення дії і скасування юридичних норм.
Реалізація норм права — це втілення положень правових норм у фактичній поведінці (діяльності) суб’єктів права.
Тлумачення — діяльність органів держави, посадових та фізичних осіб, що здійснюється з метою уяснення та пояснення змісту правової норми.

САМОВЧИТЕЛЬ

12.1. ____________ — це правова форма діяльності держави та уповноважених організацій з прийняття, зміни, призупинення дії і скасування юридичних норм. (Вставте пропущене визначення).

12.2. Громадяни А та Б уклали договір купівлі-продажу автомобіля. Який вид реалізації права наявний у даному випадку? ________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

12.3. Закресліть зайве у наведеному списку. 
Додержання, виконання, використання, тлумачення.
Свій вибір обґрунтуйте.________________________________________

ПЕРЕВІР СЕБЕ

12.4. Виберіть правильний варіант відповіді.
Виділяють такі види систематизації нормативно-правових актів
А	корпорація, інкорпорація, консолідація
Б	кодифікація, корпорація, інкорпорація
В	компіляція, інкомпіляція, кодифікація
Г	інкорпорація, кодифікація, консолідація

12.5. Виберіть правильний варіант відповіді. 
Індивідуально-конкретний, державно-владний припис, винесений відповідним органом унаслідок вирішення юридичної справи, визначають як
А	правовий прецедент
Б	правозастосовчий акт
В	правовий звичай
Г	розпорядчий акт

12.6. Укажіть дві основні ознаки правозастосовчого акту.
А	містить правило-роз’яснення
Б	має державно-владний характер
В	породжує певні юридичні наслідки для визначених суб’єктів
Г	має зворотну дію

12.7. Укажіть два основні способи тлумачення правових норм.
А	логічний
Б	історичний
В	політичний
Г	моральний

12.8. Установіть відповідність між поняттями та їх визначенням.
1	систематизація
2	інкорпорація
3	консолідація
4	кодифікація
А	система чинних нормативно-правових актів держави, пов’язаних між собою та розділених на галузі
Б	упорядкування чинних нормативних актів, приведення юридичних норм в єдину узгоджену систему
В	форма систематизації, коли кілька нормативних актів об’єднуються в один збірник без зміни їх змісту
Г	переробка, узгодження, об’єднання юридичних норм в єдиному нормативно-правовому акті
Д	форма систематизації, метою якої є об’єднання кількох нормативно-правових актів, що регулюють однорідну сферу суспільних відносин, в один нормативно-правовий акт без суттєвих змін його змісту

12.9. Установіть хронологічну послідовність окремих етапів правотворчої діяльності.
А	обговорення проекту суб’єктом правотворчої діяльності
Б	прийняття рішення про підготовку нормативно-правового акта
В	опублікування нормативно-правового акта
Г	створення остаточного варіанта проекту

Тема 13. Правомірна поведінка і правопорушення

1. Поняття і види правової поведінки.
2. Поняття, ознаки і склад правопорушення.
3. Види правопорушень. 

1. Поняття і види правової поведінки

Поведінка — найважливіша соціальна характеристика особистості. Своєю поведінкою індивід може принести іншим учасникам суспільних відносин як користь, так і шкоду. 
Види поведінки:
1) правова (юридично значима);
2) юридично нейтральна (відносини дружби, любові, симпатії тощо). 
Правова поведінка — це соціальна поведінка особи (дія або бездіяльність) свідомо вольового характеру, яка є врегульованою нормами права і спричиняє юридичні наслідки.
Ознаки правової поведінки:
1) Соціальна значимість — виявляється в здатності впливати на суспільні відносини, тобто змінювати їх. Вона має дві форми:
—	соціальну корисність;
—	соціальну шкідливість.
2) Виявляється зовні у формі дій чи бездіяльності.
3) Має свідомо-вольовий характер.
4) Регулюється правовими нормами.
5) Спричиняє юридичні наслідки.
Види правової поведінки:
1. Правомірна поведінка — це соціальне корисна, свідома поведінка, що відповідає встановленим правовим нормам та гарантується державою.
Правомірній поведінці властиві такі ознаки:
1.	суспільна корисність;
2.	усвідомленість;
3.	відповідність нормам права;
4.	гарантованість державою.
2. Неправомірна (протиправна) — поведінка, що характеризується порушенням норм права.

2. Поняття, ознаки і склад правопорушення

Правопорушення — це суспільне небезпечне (шкідливе) протиправне діяння (дія або бездіяльність) деліктоздатної особи, що тягне за собою юридичну відповідальність.
Ознаки правопорушення:
Протиправність. Поведінка суб’єкта суперечить встановленим правовим приписам.
Суспільна небезпека. Поведінка суб’єкта містить наявність шкоди.
Винність. Поведінка суб’єкта, який усвідомлює протиправність свого діяння та його наслідків.
Карність. Поведінка суб’єкта передбачає застосування заходів державного примусу
Склад правопорушення — це сукупність об’єктивних та суб’єктивних ознак вчиненого діяння, які дозволяють кваліфікувати його як правопорушення. 
До складу правопорушення входять такі елементи: об’єкт, об’єктивна сторона, суб’єкт, суб’єктивна сторона. За відсутності хоча б одного з елементів складу правопорушення відповідальність за нього неможлива.
1. Об’єкт правопорушення — порушене матеріальне чи нематеріальне благо: власність, життя, здоров’я громадян, суспільний порядок, суспільні відносини, що захищаються нормами права.
2. Об’єктивна сторона правопорушення — сукупність зовнішніх ознак, що характеризують дане правопорушення: 
—	протиправне діяння;
—	шкідливий результат, що спричинився;
—	причинно-наслідковий зв’язок між діянням і шкідливим результатом.
3. Суб’єкти правопорушення — фізичні і юридичні особи. Фізичні особи як суб’єкти правопорушення повинні володіти деліктоздатністю, тобто здатністю нести юридичну відповідальність. Вік настання юридичної відповідальності фізичної особи є різним, що визначено в окремих галузях законодавства.
4. Суб’єктивна сторона правопорушення — сукупність ознак, які характеризують суб’єктивне (психічне) ставлення особи до вчиненого нею протиправного діяння і його негативних наслідків, а саме — вина, мотив, мета правопорушення. 
Обов’язковою серед них є вина — безпосередній вияв психічного ставлення до вчиненої шкідливої дії (або бездіяльності) та її негативних наслідків. 
Форми вини:
1) умисел: 
прямий — усвідомлення особою протиправності своєї поведінки та бажання настання шкідливих або небезпечних наслідків;
непрямий — усвідомлення протиправності своєї поведінки, але байдужне ставлення до настання можливих негативних наслідків;
2) необережність: 
протиправна самовпевненість — усвідомлення протиправності свого діяння і легковажний розрахунок на можливість запобігання негативним наслідкам;
протиправна недбалість — усвідомлення протиправності своєї поведінки та небажання настання негативних наслідків, які в силу професіоналізму та посадового становища можна і треба було передбачити.
Мотив — це внутрішні процеси, що відображаються у свідомості особи і спонукають її скоїти правопорушення. Найпоширенішими мотивами є користь, помста, хуліганство тощо.
Мета — це уява особи, котра скоює правопорушення, про бажаний результат, до якого вона прагне. Так, метою крадіжки є заволодіння майном, метою вбивства — позбавлення життя іншої особи та ін.

3. Види правопорушень
За ступенем суспільної небезпеки правопорушення поділяються на:
— Злочини — серйозні і тяжкі порушення правових норм, що наносять істотну шкоду суспільству і державі в цілому, правам фізичних і юридичних осіб.
— Проступки — правопорушення, які порушують приписи норм у певних галузях права (конституційному, адміністративному, цивільному, трудовому та ін.), але не досягають рівня суспільної небезпеки, притаманного злочину.
Проступки можуть бути: 
—	Конституційні — це суспільно небезпечні протиправні діяння, які полягають у винному (умисному чи необережному) заподіянні шкоди порядку організації і діяльності органів влади і управління, конституційним правам і свободам громадян, але не мають ознак складу злочину.
—	Адміністративні — це суспільно небезпечні протиправні діяння, які полягають у винному посяганні на суспільні відносини, що складаються у сфері державного управління і охороняються законом. 
—	Цивільно-правові — це суспільне небезпечні протиправні діяння, які полягають у порушенні громадянами і організаціями майнових і особистих немайнових відносин, що складаються між суб’єктами права і становлять для них матеріальну і духовну цінність (наприклад, невиконання зобов’язань за цивільно-правовим договором, поширення чуток, що принижують честь і гідність людини).
—	Дисциплінарні — це суспільно небезпечні протиправні діяння, які полягають у невиконанні робітником виробничих обов’язків, порушенні правил внутрішнього трудового розпорядку. 
—	Матеріальні — це суспільно небезпечні протиправні діяння, які полягають у винному (умисному чи необережному) заподіянні шкоди майну підприємства його працівником.

Основні поняття

Правова поведінка — це соціальна поведінка особи (дія або бездіяльність) свідомо вольового характеру, яка є врегульованою нормами права і спричиняє юридичні наслідки.
Правомірна поведінка — це соціально корисна, свідома поведінка, що відповідає встановленим правовим нормам та гарантується державою.
Правопорушення — це суспільно небезпечне (шкідливе) протиправне винне діяння (дія або бездіяльність) деліктоздатної особи, що тягне за собою юридичну відповідальність.

САМОВЧИТЕЛЬ

13.1. Заповніть таблицю «Склад правопорушення», охарактеризувавши складові частини злочину і проілюструвавши їх прикладами.
Визначення понять	
Суб’єкт	Об’єкт	Об’єктивна сторона	Суб’єктивна сторона	
				
Приклади	

13.2. Дайте обґрунтовану відповідь на запитання.
Чи можливо усунути причини правопорушень?________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
13.3 Укажіть, в якому випадку існує правопорушення. Визначте його вид.
А	дівчина не придбала квиток на тролейбус й була затримана контролером
Б	громадянин Б. відмовився брати участь у голосуванні під час виборів Президента України
В	громадянин В. був учасником мітингу-протесту проти прийняття нового закону Верховною Радою України
Г	громадянин А. не спроможний повернути кредит у зв’язку з втратою роботи

ПЕРЕВІР СЕБЕ

13.4. Виберіть правильний варіант відповіді. 
Елементами складу правопорушення є
А	суб’єкт
Б	предмет
В	мотив
Г	вина

13.5. Виберіть правильний варіант відповіді. 
Суб’єктивна сторона правопорушення містить у собі
А	мотив, вину
Б	мету, вину
В	суб’єкт, мотив, результат
Г	мотив, мету, вину

13.6. Виберіть два види правопорушення.
А	умисні
Б	дисциплінарні
В	необережні
Г	майнові (цивільні)

13.7. Укажіть дві форми вини.
А	намір
Б	умисел
В	халатність
Г	необережність
ВСТАВКА Завдання 35.6. на с. 163.

Тема 14. Юридична відповідальність

1.	Поняття юридичної відповідальності.
2.	Види юридичної відповідальності.
3.	Основи юридичної відповідальності особи. Обставини, що виключають юридичну відповідальність.

1. Поняття юридичної відповідальності

Відповідальність — складне соціальне і правове явище. 
У широкому значенні цей термін трактується як відношення особи до суспільства, держави, до інших осіб з приводу виконання певних обов’язків. 
Поняття відповідальності розглядається в двох аспектах: 
ретроспективному — особа відповідає за свої дії, уже зроблені (відповідальність за минуле);
перспективному (позитивному) — особа відповідає за дії, що відбуваються, або мають бути скоєними, наприклад відповідальність батьків перед суспільством за виховання дітей (відповідальність за майбутнє).
У залежності від сфери соціальної діяльності соціальну відповідальність розділяють на відповідальність політичну, юридичну, моральну, відповідальність перед суспільними організаціями тощо. 
Юридична відповідальність — застосування державою до винної особи санкцій за скоєне правопорушення.
Ознаки юридичної відповідальності:
—	пов’язана з державним примусом — способом державного впливу на суб’єкта правопорушення, що тягне для нього позбавлення особистого, майнового чи організаційного характеру;
—	відображає негативну реакцію держави на правопорушення і на суб’єкта, що винний у його вчиненні;
—	настає лише за скоєння конкретного правопорушення;
—	виражається в обов’язку правопорушника зазнати несприятливих для себе наслідків за протиправну поведінку;
—	здійснюється в процедурно-процесуальній формі.
Принципи юридичної відповідальності: 
—	законності: юридична відповідальність настає за діяння, передбачені законом, застосовується в суворій відповідності з визначеним законом порядком; 
—	невідворотності: полягає в неминучості настання відповідальності правопорушника, оперативності застосування заходів відповідальності за вчинені правопорушення, ефективності заходів, застосовуваних до правопорушників; 
—	доцільності: полягає у відповідності обраного заходу впливу на правопорушника цілям юридичної відповідальності;
—	справедливості: виявляється в тому, що кримінальне покарання не встановлюється за проступки, при встановленні заходів покарання і стягнення не повинно принижуватися людська гідність, за одне правопорушення встановлюється тільке одне покарання тощо;
—	обґрунтованості: виражається в установленні самого факту вчиненого правопорушником протиправного діяння як об’єктивної істини; 
—	своєчасності: означає можливість притягнення правопорушника до відповідальності протягом строку давності, тобто проміжку часу, не занадто віддаленого від факту правопорушення.
Ціль (мета) юридичної відповідальності полягає у вияві її соціальної необхідності та ефективності:
1) Формування правомірної поведінки не тільки в осіб, які скоїли правопорушення, а й усіх інших членів суспільства.
2) Компенсація потерпілому (у тому числі й державі) збитків, заподіяних правопорушенням, включаючи і моральну шкоду.
3) Позбавлення винного на деякий час можливості вчиняти нові правопорушення.
4) Вплив на винного та інших осіб, внаслідок якого у них повинно зникнути бажання вчиняти нові правопорушення.
5) Надання винному можливості для пристосування до нормального життя в суспільстві.
6) Покарання за скоєння тяжких правопорушень (злочинів), що особливо нетерпимі у суспільстві.
Функції юридичної відповідальності — це головні напрями юридичного впливу як на правопорушника, так і на інших осіб.
Види функцій юридичної відповідальності: 
—	превентивна (попереджувальна): попередження здійснення правопорушень як правопорушником, так й іншими громадянами;
—	виховна: створення у громадян уявлення про твердість існуючого правопорядку, впевненість у захисті їх законних прав та інтересів;
—	репресивна (каральна): покарання державою правопорушника;
—	компенсаційна (поновлювальна): відновлення порушеного інтересу суспільства, особи;
—	організаційна (регулятивна): факт існування і обов’язковості покарання є організаційною засадою діяльності суспільства.

Фактична підстава юридичної відповідальності	Юридична підстава юридичної відповідальності	
Склад правопорушення	Норми права і акт застосування норм права	

3. Види юридичної відповідальності

За характеристиками видів правопорушень розрізняють і види юридичної відповідальності.
Конституційна відповідальність настає за порушення норм Конституції України. Прикладами конституційної відповідальності може служити звільнення з посади Президента, відставка Кабінету Міністрів, відповідальність народного депутата за порушення депутатських обов’язків.
Кримінальна відповідальність наступає за скоєння злочинів і передбачає найбільш жорсткі заходи (втрату фізичної свободи, виправні роботи тощо). Вона застосовується тільки в судовому порядку.
Адміністративна відповідальність накладається за адміністративні правопорушення і передбачає штрафи, втрати спеціальних прав, попередження і т. ін. Застосовується органами державного управління до осіб, які не підпорядковані їм по службі.
Цивільна відповідальність має місце за порушення обов’язків, що зазначені у договорах, інших умовах, а також у випадку заподіяння шкоди здоров’ю чи майну особи (відшкодування майнових втрат, відміна незаконних угод, штрафи та інші заходи). Питання про притягнення до цивільної відповідальності вирішується судом.
Дисциплінарна відповідальність здійснюється у формі накладення адміністрацією підприємств і установ, інших організацій дисциплінарних стягнень внаслідок: а) порушення правил внутрішнього розпорядку; б) у порядку підлеглості; в) у відповідності з дисциплінарними статутами і положеннями. Реалізується виключно в рамках службової підпорядкованості. Засоби дисциплінарної відповідальності: догана, пониження в посаді, звільнення.
Матеріальна відповідальність настає за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації робітниками та службовцями при виконанні ними своїх трудових обов’язків. Притягає до відповідальності адміністрація підприємства. Захід матеріальної відповідальності — грошове стягнення. 
Міжнародно-правова відповідальність — це юридичний обов’язок суб’єкта правопорушника ліквідувати наслідки шкоди, заподіяної їм іншому суб’єкту міжнародного права внаслідок вчиненого ним правопорушення.
Виділяють також кримінально-процесуальну відповідальність (заміна підписки про невиїзд взяттям під варту тощо).

3. Основи юридичної відповідальності особи. 
Обставини, що виключають юридичну відповідальність

Конституція України закріплює основи юридичної відповідальності особи:
1) особистий характер відповідальності (ст. 61 Конституції);
2) заборона притягати двічі до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (ст. 61 Конституції);
3) презумпція невинуватості: особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62 Конституції);
4) відповідальність за правопорушення має базуватися виключно на законі. Ніхто не може нести відповідальність за дію чи бездіяльність, які в момент їх вчинення не були передбачені тим чи іншим законом як правопорушення (ст. 58 Конституції).
Обставинами, що включають юридичну відповідальність, є:
1. Необхідна оборона — це правомірний захист від суспільно небезпечного посягання шляхом нанесення шкоди життю та здоров’ю нападника. 
2. Крайня необхідність — це особливі обставини, за якими особа вимушено заподіює шкоду правоохоронюваним інтересам з метою усунення небезпеки, що загрожує законним правам та інтересам будь-яких суб’єктів.
3. Неосудність — психічний стан людини, за якого вона під час вчинення суспільно небезпечного діяння не могла усвідомлювати своїх дій або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану.
4. Малозначність правопорушення, яке не представляє великої суспільної небезпеки — це обставина, яка встановлюється на основі сукупності фактичних обставин кожної конкретної справи. При цьому враховується характер діяння, умови його здійснення, відсутність істотних шкідливих наслідків, незначність заподіяного збитку і т. д. 
5. Фізичний або психічний примус є обставиною, що виключає юридичну відповідальність у разі спричинення шкоди інтересам, що охороняються законом, якщо унаслідок примушення особа не могла керувати своїми діями (бездіяльністю). 
6. Казус — випадкова дія, що має зовнішні ознаки правопорушення, в якій відсутній елемент вини, і таким чином вона не тягне за собою юридичної відповідальності.
Є також інші обставини, що виключають юридичну відповідальність.

Основні поняття

Презумпція невинуватості — правовий принцип, за яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Функції юридичної відповідальності — це головні напрями юридичного впливу як на правопорушника, так і на інших осіб.
Юридична відповідальність — застосування державою до винної особи санкцій за скоєне правопорушення.

САМОВЧИТЕЛЬ

14.1. Як ви розумієте зміст функцій юридичної відповідальності?
А Каральна — ______________________________________________________________
Б Виховна — ______________________________________________________________
В Правопоновлююча — ______________________________________________________
Г Превентивна — ___________________________________________________________ 
14.2. Надайте правову консультацію.
Водій вантажівки побачив, як дитина раптово вибігла на дорогу за м’ячем. Рятуючи життя дитини, водій різко загальмував, вантажівку винесло на узбіччя, де стояв припаркований легковий автомобіль. На легковому автомобілі були ушкоджені дверцята. Яку відповідальність понесе водій автомобіля?
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
14.3. Визначте види юридичної відповідальності.
А	за появу на роботі в нетверезому стані, охоронцю О. Н. оголосили догану
Б	за рішенням суду майстер зобов’язаний відшкодувати підприємству вартість вкраденої електродрилі
В	за грабіж, відкрите вилучення чужого майна, громадянина С. осудили до 4-х років позбавлення волі
Г	за нецензурну лайку в автобусі та образливе приставання до пасажирів на громадян Ш. та Д., за рішенням суду, наклали штраф у розмірі по 100 грн з кожного

ПЕРЕВІР СЕБЕ

14.4. Виберіть правильний варіант відповіді. 
Укажіть, що з наведеного є фактичною підставою юридичної відповідальності.
А	склад правопорушення
Б	наявність відповідної норми права
В	рішення суду
Г	затримання правопорушника

14.5. Виберіть правильний варіант відповіді. 
Визначте конституційний принцип юридичної відповідальності, зміст якого розкриває твердження: «Особа вважається невинуватою доти, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду»
А	справедливість
Б	індивідуальний характер відповідальності
В	презумпція невинуватості
Г	невідворотність відповідальності

14.6. Укажіть два принципи юридичної відповідальності.
А	політичності
Б	невідворотності
В	доцільності
Г	ідеологічності

14.7. Укажіть два види юридичної відповідальності.
А	публічна
Б	позитивна
В	адміністративна
Г	дисциплінарна

14.8. Установіть відповідність між правопорушеннями та видами юридичної відповідальності.
1	пошкодження телефонів-автоматів
2	шахрайство
3	пошкодження речі, що є власністю іншої особи
4	систематичне невиконання трудових обов’язків
А	кримінальна відповідальність
Б	адміністративна відповідальність
В	дисциплінарна відповідальність
Г	матеріальна відповідальність
Д	цивільно-правова відповідальність

Тема 15. Законність та правопорядок

1. Поняття та принципи законності.
2. Поняття правопорядку.
3. Гарантії законності.

1. Поняття та принципи законності

Законність — це режим (стан) відповідності суспільних відносин законам і підзаконним нормативно-правовим актам держави, який утворюється в результаті неухильного дотримання їхніх вимог eсіма суб’єктами права.
Принципи законності — головні засади, на яких базується законність у сучасній державі: 
—	єдність: однаковість розуміння і застосування законів та підзаконних нормативно-правових актів на всій території їхньої дії; 
—	верховенство закону: регулювання всіх найважливіших аспектів суспільного та державного життя законами та відповідність eсіх підзаконних нормативно-правових актів Конституції та законам; 
—	контроль за законністю: наявність дійового механізму недопущення та усунення будь-яких порушень законності з боку будь-яких суб’єктів права; 
—	недопустимість протиставлення законності та доцільності: учасники правовідносин відповідно до вимог норм права мають змогу прийняти найдоцільніше рішення і варіант поведінки згідно з фактичними обставинами та d рамках норм права;
—	невідворотність відповідальності за правопорушення: кожен випадок порушення закону з боку будь-якого суб’єкта права повинен тягнути за собою відповідне реагування з боку держави, відповідних органів.

2. Поняття правопорядку

Суспільний порядок — це система впорядкованих суспільних відносин, що характеризують порядок, який склався у суспільстві в результаті впливу соціальних норм.
Різновидом суспільного порядку є правопорядок. Правопорядок — це стан організації суспільного життя, який характеризує поведінку суб’єктів відповідно до вимог чинних правових норм. 
Особливості правопорядку: 
—	характеризує стан суспільного життя; 
—	регламентований нормами права; 
—	забезпечується державою; 
—	виникає в результаті реалізації норм права.
Сутність правопорядку складає реалізована законність. 
Громадський порядок — порядок у громадських місцях.
Дисципліна — своєчасне і точне виконання вимог, що випливають sз нормативних та індивідуально-правових актів, технологічних, організаційних, моральних, громадських та інших соціальних норм. 
Види дисципліни:
•	державна — виконання державними службовцями вимог, що ставляться державою;
•	трудова — обов’язкове додержання учасниками трудового процесу встановленого розпорядку;
•	військова — додержання військовослужбовцями правил, eстановлених законами, військовими статутами, наказами;
•	договірна — додержання суб’єктами права договірних зобов’язань;
•	фінансова — додержання суб’єктами права бюджетних, податкових та інших фінансових розпоряджень;
•	технологічна — додержання технологічних розпоряджень у процесі виробничої діяльності та ін.

3. Гарантії законності

Гарантії законності — це система засобів, за допомогою яких у суспільному житті впроваджується, охороняється, і в разі порушення, відновлюється законність.
Гарантії законності поділяють на дві групи: 
1. Загальні гарантії — це економічні, політичні, ідеологічні, соціальні, моральні й інші засоби та умови, за яких функціонує правова система і підтримується відповідний правопорядок.
Економічні (матеріальні) гарантії: матеріальні умови життя суспільства, серцевину яких складають соціально-економічний устрій суспільства, форми власності, їхнє різноманіття, господарська самостійність суб’єктів.
Соціальні гарантії включають уесь комплекс громадських заходів для боротьби з правопорушеннями: профілактична діяльність із попередження правопорушень, контрольна функція громадськості, врахування суспільної думки тощо.
Політичні гарантії — це демократизм державного і суспільного ладу, із властивим демократичному суспільству політичним плюралізмом, реальним поділом влади, наявністю правової держави.
Ідеологічні гарантії — це панування ідеології, в центрі якої загальнолюдські цінності, на її базі розвиваються духовне життя суспільства, ідейне виховання громадян, глибока повага до права як соціальної цінності.
2. Спеціально-юридичні гарантії — це сукупність усіх умов і засобів, що закріплені у чинному законодавстві і спрямовані на забезпечення законності. Серед них необхідно виділити: 
—	високий рівень розвитку правової системи; 
—	діяльність державних органів, що характеризуються підготовкою, виданням і застосуванням нормативно-правових актів; 
—	ефективність чинного законодавства; 
—	діяльність правоохоронних органів; 
—	своєчасне виявлення, попередження правопорушень; 
—	заходи щодо захисту та відновлення порушених прав; 
—	юридична відповідальність; 
—	здійснення правосуддя.

САМОВЧИТЕЛЬ

15.1. ____________—	це режим (стан) відповідності суспільних відносин законам і підзаконним нормативно-правовим актам держави, який утворюється в результаті неухильного дотримання їхніх вимог усіма суб’єктами права. (Вставте пропущений термін).

15.2. Викресліть зайве у наведеному списку. 
Політичні, економічні, ідеологічні, банківські, соціальні.
Свій вибір обґрунтуйте.________________________________________

ПЕРЕВІР СЕБЕ

15.3. Виберіть правильний варіант відповіді. 
Головні засади, на яких базується законність у сучасній державі, — це 
А	принципи законності
Б	гарантії законності
В	правопорядок
Г	дисципліна

15.4. Виберіть правильний варіант відповіді. 
Система засобів, за допомогою яких у суспільному житті впроваджується, охороняється, і в разі порушення, відновлюється законність, — це
А	принципи законності
Б	гарантії законності
В	правопорядок
Г	дисципліна

15.5. Виберіть дві загальні гарантії законності.
А	політичні
Б	екологічні
В	економічні
Г	юридичні

15.6. Виберіть дві спеціально-юридичні гарантії законності.
А	ефективність чинного законодавства
Б	юридична відповідальність
В	закріплення в свідомості людей
Г	різноманіття форм власності